Massiv blödning. Acidos. Hypotermi.
Alla vet vad kombinationen betyder. Vi kallar den dödens triad.
Efter det finns ingen återvändo.
Vi har pratat om barn länge. Vi hade börjat välja namn.
- Ville du bara plåga mig? - Du utgår från nåt jag inte sagt.
Det behövs inte. Det är ju uppenbart!
Varför börja om som fellow? Du är en otrolig barnkirurg.
- Det gynnar min karriär... - ...som inte gynnar vår familj!
Sen kan man bara minimera skadorna.
Callie, jag vill gärna höra vad Arizona skulle säga.
Arizona, vad skulle du säga?
Man avbryter, tar ett steg tillbaka, låter kroppen vila-
- och försöker komma på en lösning på kaoset i den.
- Courtney, du är duktig. - Mår hon bra?
- Skojar du? Hon är så vacker! - Verkligen. Hon ska få lite syre.
- Kompresser. - Moderkakan, Robbins. - Ja.
- Hur ser syremättnaden ut, Alex? - Under 90.
Robbins, barnet är inte längre din patient. Håll fokus här!
Arizona, är du redo?
Jag älskar när du pratar med patienter som om ingen annan fanns.
Du biter dig i läppen när du tittar på röntgenbilder. Det är sexigt.
Jag älskar när du läser högt så att Sofia skrattar.
Jag skulle kunna lyssna på det hela dagen, under resten av mitt liv.
Du ler när du sover. Ett jättestort leende.
Jag älskar att det är det första jag ser på morgonen.
- Jag älskar... - Varför kan du inte...
Callie, vill du berätta vad du känner efter de orden?
Det är bara... Du kunde gärna säga sånt högt ibland.
- Om du bara lät mig. - Va?
Jag sa det precis, men du avbröt mig. Du ska alltid tala åt mig.
Tänk på hur vi ska prata med varandra.
- Jag känner att du avbryter... - Jag känner mig anklagad.
- Jag känner att du gjorde det igen! - Vi börjar om.
- Jag känner att du borde laga det. - Jag känner att transplantat behövs.
- Du höll med mig förut. - Jag ändrade mig.
- Blödningarna är ligerade. - Och alla benfragment är borta.
Jag känner att du glömmer att jag är barnkirurg.
- Hos barn är såna ingrepp knepiga. - Jag känner att du inte litar på mig.
- Ta ett PFTE-transplantat. - Ta vena saphena.
Ja, vi skär upp benet!
Det handlar inte om benet! Det här går längre tillbaka.
För fyra år sen fick jag mitt livs anslag:
Att få jobba i Afrika var en otrolig möjlighet.
- Du åkte. - Du skulle följa med.
Du ville inte, så jag åkte själv.
Sen kom jag tillbaka, för att vara med dig.
- När jag kom hem var du... - ...gravid?
Jag är bisexuell, och det stör henne.
Ja, jag hade sex med Mark och blev gravid. Och?
Och jag hann inte bearbeta det. Jag ville vara med dig, oavsett.
- Och om det krävde... - Om du tänker säga...
- Låt mig få prata, Callie! - Jag tvingade på dig ett barn.
Säg inte att jag inte älskar mitt barn eller att jag ångrar det!
Jag ångrar att jag låter dig fatta alla beslut åt mig.
Varje gång jag försöker bestämma nåt får du mig att känna mig egoistisk!
Förlåt. Fick jag dig att känna dig egoistisk när du var otrogen?
- Jag är hemskt ledsen. - Det var inte så jag menade.
Jag menade att när jag gör nåt, för min egen skull, ska du...
- Callie, mötet är inte över. - Det känns över.
Nej, det var en idiotisk idé!
- Hon menade inte idiotisk. - Hon sa idiotisk.
Ni vill ta stora delar av mitt anslag till en invecklad ansiktsoperation...
- ...på en enda patient. - Ska vi avfärda honom?
- Vi kommer på nåt mindre idiotiskt! - Jag tar lunch. - Hunt, vi hörs.
Vad är det?
Jag bara ger och ger och ger.
- Du ger mig saker jag inte bett om. - Nej, det stämmer inte.
Du bad mig stanna. Jag är här. Du ville köpa hus. Vi gjorde det.
- Jag gör allt för dig! Jag älskar dig. - Detsamma.
- Nu vill du inte ge mig det jag vill ha. - Jag har inte sagt nej till barn.
Vi är här för att du vill ha nåt. Jag försöker, men du gör det svårt.
- Kan du inte binda dig? - Vi har levt ihop i fem år!
Vi... kommer ingenvart. Vi är tillbaka där vi började.
- Det kanske är dags att starta om. - Härligt. Hur gör vi det?
- Har ni övervägt en tid isär? Det... - Att separera? Nej.
- Vi försöker rädda äktenskapet. - Låt henne prata.
Det är ingen separation. Ni har förändrats sen ni blev ihop.
Det kan vara bra att återupptäcka sig själv. Ta en paus.
- Sen skiljer man sig. - Vill du det? - Låt henne prata.
Par söker terapi av två skäl: Antingen vill den ena göra slut, men vågar inte-
- eller så vill båda kämpa för att rädda förhållandet.
- Vi vill kämpa. - Ja.
En paus är ett verktyg som hjälper er under en given tid.
Sen utvärderar vi på nytt.
Nej, jag gillar det inte! Det låter galet.
Vi ska komma varandra närmare! Då behöver vi mer tid ihop.
Det är så man får saker att funka. - Ingen paus, eller hur?
Jag tycker att vi ska ta en paus.
- Hur lång är en paus? - Det är upp till er.
Okej... Trettio dagar?
Trettio dagar? Måste du ta paus från mig i en månad?
Arizona, passa på att säga det du vill.
Callie, jag försökte vara snäll.
Jag tror mer på tre månader. Sex månader.
- Men gud! - Jag försöker vara ärlig.
Jag vill rädda oss, men jag måste vara ärlig.
Det känns som ett skämt. Eller en dokusåpa.
"The Real Lesbian Housewives M.D. of Seattle".
Okej. Hur gör man?
Ni har barn. Ni lever i samma hus, som föräldrar-
-med skilda liv i var sitt rum.
Gränser är viktiga. Gör ett schema över vem som ska ta barnet.
Ni ska inte prata med varandra, annat än i nödsituationer.
Och sist men inte minst: ingen närhet, inget sex.
Varken med andra eller med varandra.
DAG 1
Sofia klär på sig. Hon verkar köra vidare på veckans lila tema.
Arizona, jag kunde inte sova. Jag klarar inte det här.
Jag känner att vi inte behöver det här.
Hur ska vi kunna låta bli att prata i en månad?
Snälla, titta på mig.
Jag vet att det gör ont. Snart börjar medicinen verka.
- Vad fastnade armen i? - En pastamaskin.
Det är ett idiotiskt jobb, men jag vill gå på restaurangskola.
- Det är fruktansvärt dyrt. - Fraktur i strålben och armbågsben.
Emily, din arm måste opereras.
För att stabilisera frakturerna krävs troligen skruvar.
- Boka salen. - Hur lång är läktiden?
Jag måste öva. Ansökan ska in om en månad.
Det är en allvarlig fraktur, men du får så klart fysioterapi.
Du kommer i gång snart.
Lee Franklin, en dag gammal, har esofagusatresi.
- Hans matstrupe är tudelad. - Ni sa att ni kunde ordna det.
- När ska ni göra det? - Gapet mellan delarna är stort.
Runt fyra centimeter, så vi kan inte bara sy ihop delarna.
Dr Karev kan operera, men det är invecklat.
- Wilson? - Vi fäster suturer i strupdelarna.
Suturtrådarna löper ut genom ryggen och dras åt varje dag-
- så att delarna dras mot varandra. Vid nästa ingrepp syr vi ihop dem.
Men för att det ska fungera måste Lee ligga stilla.
- Vi får försätta honom i koma. - Varför gör inte du ingreppet?
Dr Karev har tagit över, eftersom jag har bytt avdelning-
- men jag kan lova att dr Karev är grym.
Ska vårt barn försättas i koma? Under hur lång tid?
- Vi får se. Det finns alternativ... - Det här är bäst för Lee.
Dr Robbins, kan vi talas vid?
- Nu gör du dem oroliga. - Jag tänkte på tarminterposition.
- Då krävs det bara en operation. - Det är bättre att ta matstrupen.
Han kan ligga i koma länge. Det sliter på föräldrarna.
Att använda tarmen ökar risken för strikturer och läckor.
- Får jag sköta mitt jobb? - Tusan, jag är sen!
- Gör på mitt sätt. - Bara för att du inte kan släppa det.
Eller så vet du att jag har rätt.
- Varsågod. - Tack.
Jag skickade er man till butiken. Han svimmar ju av nålar.
- Han är så klen! - Hoppas han köper choklad åt dig.
- Du är sen. - Jag var på barn-IVA...
- Jag struntar i vilket. - Graham? - Jaclyn är i 23:e veckan.
EKG av barnets hjärta bekräftade arteriell stenos.
Vi ska använda ballongkateter för att öppna aortaklaffen.
- Ditt blodtryck är lite högt. - Jag är lite nervös.
En stor nål som ska in i barnets lilla hjärta...
- Det är små felmarginaler. - Dr Herman är bäst på området.
Hon är den enda som gör sånt. Hon är skälet till att jag är här.
Jaclyn, jag för inte in nålen förrän barnet ligger på exakt rätt ställe.
Läget är helt avgörande. Om fostret inte har bröstet framåt-
-når vi inte hjärtat. Perfekt, Graham.
- Vi kommer in precis rätt. - Jag har övat.
- Jag hjälper gärna till, dr Herman. - Titta på, noga.
Jag har gjort perkutana ingrepp...
- In utero? På valnötsstora hjärtan? - Nej, men...
Då är det inte samma sak. Du är en skicklig barnkirurg.
Du är ingen fosterkirurg ännu.
Titta noga på Grahams händer. Nästa gång kan du hjälpa till.
- Mina händer försöker härma era... - Graham.
Ett ord till, så måste plastiken ta bort dina läppar från min röv.
Knip igen nu. Jag blåser upp ballongen.
Om du är intresserad finns det en övningsmodell på labb.
Den är gammal och luktar, men... Ha så skoj!
- Tack. - Det tog mig två månader. Lycka till!
Edwards! Jobbar du för Callie?
- Nej, hon får ta Sofia i kväll. - Hon måste visst öva...
Säg att vår dotter vill bli nattad. Hälsa henne att vi har delad vårdnad.
- Det är inte min sak... - Gå härifrån.
Förlåt. Du sa nåt om sköldkörtelcancer...?
Patienten, David Lasher, har varit cancerfri sen operationen-
- men i morse kom han in med värk i höften...
- Metastaser i benet. - Kan vi skrapa bort dem?
- Knappast. Hur gammal är han? - 33 år, med två barn och en fru.
- Hur länge räcker en ny höft? - 10-15 år.
- Då behöver den bytas nån gång. - Jo, men alternativet är att han dör.
- Då får jag boka in en operation. - Ja.
- Fast inte nu! Jag måste... - ...hämta ditt barn.
Och se glad ut, fast din äkta hälft inte talar med dig. Jag fattar.
God natt! Dröm sött.
Jag fick leta överallt, men till slut...
Hej, Callie. Stör vi Sofia?
Nej, hon sover. Jag trodde du...
Jag trodde Arizona behövde plugga.
Visst, ja. Inget pratande.
Ja, Arizona pluggar. Jag gör övningsvaginor i Jell-O.
Druvorna är små fosterhjärtan.
- Man går in här... - Fint!
Jag gör fruktsallad också.
- Vad gjorde du sen? - Jag följde reglerna.
Dina regler suger.
DAG 10
Okej, nästan klart. Flytta barnets vänstra axel nedåt.
Bra! Det var den snabbaste vändning av ett foster som jag har sett.
- Tack, dr Herman. - Kan du ta över sen?
Ja, men jag kanske inte borde.
- Jag har bara tränat några gånger. - Jag hjälper gärna till.
- Graham, tänk på vad Robbins gjorde. - Jo, jag såg det.
Sånt lär man sig genom erfarenhet: sina begränsningar.
Hon låter inte högmod gå före patientvård. - Bra, Robbins.
Snyggt jobbat. - Robbins, var redo nästa gång.
Självklart, dr Herman.
- Sitt stilla, Emily. - Skulle inte operationen hjälpa?
Det gör fortfarande ont. Nästan mer nu.
Det har bara gått en vecka, Emily.
- Vad visar blodvärdena, Edwards? - Allt är normalt. Inga infektioner.
Jag kan inte sova eller äta.
Det hugger till hela tiden. Jag orkar inte mer, dr Torres.
Emily, jag beklagar. Jag har gjort alla tester.
- Jag vet inte vad jag ska göra. - Du måste göra nåt!
Jag kan inte leva så här. Om jag hade vetat det...
Snälla!
- Hallå? - Förlåt.
- Allt väl? - Om allt är väl? Uppenbarligen inte!
Varför skulle du ens fråga det? Varför inte: "Hur är det, Callie?"
- Förlåt. Jag har egna problem. - Nej, jag...
Förlåt, det är mitt fel. Jag bara...
Jag har ingen att prata med.
- Har du jour? - Nej. Hur så?
- Två till. - Vi har paus.
Vi bor ihop, vi turas om med Sofia, men inget prat eller sex.
- Som Derek och jag, fast civiliserat. - Skål för det, då.
Och hon kallar sig "en trygg hamn"?
"Hur var din dag, Meredith? Har du botat döden än?"
"Jag hade gjort det redan."
Jag är bisexuell! Och? Det kan man faktiskt vara.
Det heter faktiskt HBTQ, och B: et står inte för "bäst".
Eller jo, det också... men även för "bi".
Min mamma och chefen hade sex överallt på sjukhuset.
Som jag och Derek. Jag ärvde älskarinnerollen.
Sofia kanske ärver den. Alla är otrogna mot mig.
Alla jag har varit gift med har varit otrogna.
Alla... två? Ja.
Kom igen!
Cristina var vår strömskena. Osäker och livsfarligt ledande-
-men nödvändig för att hålla farten.
Kan mitt livs kärlek vara en tjej?
- Blev du upphetsad av hennes vagina? - Nej.
- Då säger jag nej. - Du har nog rätt.
- Vagina... - Vagina...
Sjung!
Vagina!
- Det är ett skumt ord. - Folk borde säga det oftare.
- Jag saknar sex! - Jag är het. Min man är en idiot.
Kom igen!
Den kan komma upp igen.
- Ni bröt mot reglerna. - Nej, vi hade inte sex.
Vi kysste varandra och slutade. Hon hade haft en stor operation-
- och jag ville bara fråga hur det hade gått.
- Vi hade inte sex. - Så gott som.
Jag önskar att vi inte hade slutat. Vad händer nu?
Om det ska fungera måste ni följa reglerna.
Du menar inte...?
DAG 1
- När ska du göra anastomosen? - Om en dag eller två.
- Hur mycket drar du åt? - Två millimeter.
- En vore säkrare. - Vad gör du här nu igen?
Vet du vad jag gör? Jag tar en mikroskopisk tråd-
- och för in den genom mamman, genom livmodern-
- genom fostret och in i ett pyttelitet hjärta.
- Jag räddar en liten människa. - Bra där!
- Dra försiktigt. - Ja! Sluta nu.
- Jag besparar dig ingrepp. - Jag ska tacka dig senare.
- Låt mig... - Du lär inte behövas. Alex, nej!
Måste vi börja om pärsen?
Vi behövde göra om suturerna, men det är en liten försening...
Det här är på inget sätt litet.
- Älskling... - Hon har inte fått hålla i sin son.
- Hon får se honom täckt med slangar. - Jag beklagar.
Du borde be om ursäkt! Du skulle ju göra operationen.
- Jag kan lova att dr Karev... - Han är "grym", ja. Tack, vi minns.
Min son har genomgått två ingrepp. Jag kan tyvärr inte hålla med.
- Alex, jag... - Nej, jag borde ha sagt ifrån.
Jag ska inte låta dig bestämma. Det är min patient och min avdelning!
Jag är specialist, du är fellow. Gå härifrån!
DAG 16
Det går långt in i lårbenet. Jag är förvånad att det inte brutits.
- Hur går det med pausen? - Meredith!
- Jag menade dieten. - Dieten, ja.
Jag är på banan igen, tror jag. Dag sexton.
- Ingen mer nattamat? - Jag tog nästan... en ostburgare.
Men jag lät bli. Det var svårt, för jag gillar ostburgare.
- Jag saknar ostburgare. - Derek vill ha ostburgare jämt.
Han får ingen i år. Han får sova på soffan.
Du har tur. Din diet är tidsbegränsad. 30 dagar, va?
- Vad gott det blir med ostburgare sen! - Nej.
- Gick jag för långt? - Ser du inflammationen?
- Blodflödet är helt strypt. - En höftled skulle inte klara sig.
- Den skulle bli infekterad direkt. - Vad ska vi göra?
Vi tog bort tumören och den nekrotiska benvävnaden.
Området var inflammerat, så vi gav antibiotika.
Och nu har han ingen höft? Hur ska han kunna resa sig?
Det kan han inte. Hans ben hålls fast enbart genom extern fixering.
Herregud...! Du sa att du gör sånt här ofta.
Jag beklagar. Jag insåg inte skadans omfattning.
Vi ska hitta en permanent lösning.
Det viktiga är att tumören är borta och att David är cancerfri.
- Jag måste sitta med honom. - Självklart.
- Vilken skitmånad! - Jag vet vad vi behöver.
- Du är så smart! - Jag orkar inte äta upp hela.
Vi delar på den. Skål!
- Vänta... Vi kan dela på den. - Det gör vi ju.
- Nej, vi kan dela på den! - Ta hela.
Nej, benet!
Det är genialt. Vi tar hans vadben och delar det i två...
Då kan vi fylla ut hålet i höften. Vadbenet har kvar sina blodkärl.
Ska du fästa dem i artären och gräva ut mer nekrotisk vävnad?
- Går det ens? - Ja, varför inte?
- Och han får behålla benet? - Ja! Vi behöver mer saltgurka.
- Vi bröt mot reglerna. - Ni hade sex.
Nej.
När hon inte kom hem trodde jag att hon sov hos nån annan.
Det strider ju mot reglerna, och det störde mig verkligen.
Sen tänkte jag att nåt hade hänt. Det störde mig ännu mer.
Jag tvingade henne att prata.
Vi borde inte, men... Jag vet när du inte kommer hem.
- Okej. - Vi har ju Sofia.
Om nåt händer dig vet jag inte var du är.
- Jag var här. - Jag kollade om du hade blivit sökt.
- Du spionerar! - Jag var orolig!
Jag åt middag med Grey. Vi kom på ett genidrag.
- Med Meredith? - Ja! Tror du att nåt hände?
Jag var med Meredith. Klockan var tre, så jag sov i ett jourrum.
Hon var svartsjuk. Helt irrationellt... svartsjuk.
Vet du hur det känns när nån är orolig att man är otrogen?
Det känns bra.
- Men det är inte sunt... - Hon var orolig. Hon brydde sig.
Betyder det att det funkar?
DAG 29
Okej, om några minuter kommer jag med frisk benvävnad!
Infektionen är borta. Antibiotikan verkade.
- Hur ser blodkärlen ut? - Strålande! Vi kan använda dem.
- Jag är beredd. - Vi sätter in vadbenet med en platta.
Vi gör anastomoser med nylontråd. Enkla stygn.
Vi lappar ihop läckor med fettvävnad. Han borde stå upp om några veckor.
- Dr Torres? De behöver er på akuten. - Varför det?
- Ge fentanyl. - Vad har hänt?
- Hon körde in i ett träd. - Hon hade tur.
- Låt mig dö, snälla! - Gjorde hon det med flit?
Hon svamlar bara just nu.
Herregud.
- Callie, vad vet du om henne? - Jag lagade hennes armfraktur.
Hon har haft fruktansvärt ont, och jag hittar ingen förklaring.
Jag vet inte varför. Hon försökte ta livet av sig-
- och det är mitt fel, för jag kan inte hjälpa henne!
Sluta.
- Ser du dem? - De små grejerna? Nätt och jämnt.
Det är cystor. Emilys armskada slet loss nerver ur ryggraden.
- Hon får inte krampanfall, utan... - ...smärta.
- Går det att laga? - Ja, jag får bränna av nerverna.
- Klarar du det? - Skojar du?
Addison Montgomery med ett barn?
Ja, Henry har förstört hennes vita inredning.
Han gillar att rita, spilla och smeta.
Vi lär inte få se henne på konferens.
- Känner ni också Addison? - Är du klar med ronden?
Ja. Ms Cain vill ha kateteringreppet. Ska jag boka in det?
Ja, i övermorgon. Du får ta det. Graham håller i nålarna.
- Se till att vara redo. - Jadå.
- Ville du nåt mer? - Nej.
Henry är ett fint namn.
- Hur mår han? Får jag se bilderna? - Jag borde nog inte...
Jag ska gå. Det är din patient, din avdelning, ditt revir.
Okej, ryggmärgen är blottad. Jag skickar ner sonden nu.
Jag tänkte inte bortom armen.
Nu kanske hon aldrig kommer in på restaurangskolan.
Det är inte ditt fel. Det går djupare än du hade kunnat ana.
Det är inte ditt fel.
Calliope...
- Jag måste plugga. - Sluta prata. Vi har regler.
- I morgon är sista dagen. - Det är väl nära nog?
- Om hon tvingar oss att börja om, då? - Vi berättar inget.
DAG 30
Jag trodde kateteringreppet skulle göras i morgon?
- Det var tanken. - Hydrops.
Ingreppet måste göras i dag. På en gång.
Är du redo?
Jag är redo. Nål, tack.
- Sluta. - Vad är det?
- Jag borde fråga dig. - Jag förstår inte.
- Du tvekade. - Det är lugnt.
- Är du nervös? - Nej. Eller, jo.
- Varför det? Har du fått sova? - Ja.
Du har väl förberett dig? Memorerat avstånden och övat på vinklarna?
Du vet väl exakt hur långt du ska?
- Ja, jag tror... - Tror eller vet?
Jag vet!
- Graham, ta Robbins plats. - Visst.
- Dr Herman, jag... - Vi förlorade en del dyrbar tid.
- Hej! Var har du varit? - På semester!
- Här inne blir bra. - Oj... Hej!
- Låt mig förklara... - Vet du hur få fosterkirurger vi är?
Vi är fem stycken. Vi måste bli sex.
Jag valde ut dig, bland alla kandidater. Nu sviker du mig.
Du får mig att ifrågasätta mig själv. Jag trodde att du hade nåt särskilt.
Du är chef för barnkirurgen, styrelseledamot och väl ansedd.
Jag trodde att du skulle bli bättre, fortare. I dag skämde du ut mig.
I dag var du oförberedd för andra gången.
Jag kanske måste tänka om. Du kanske inte är rätt.
Jag vet inte vad du kämpar med, men du ligger efter.
Jag hinner inte vänta på dig. Jag har inte råd med en tredje miss.
Nästa gång nåt sånt här händer åker du ut.
- Har du ont? - Nej. Smärtan är borta.
- Och i armen? - Inget där heller!
När bilen körde in i trädet var det första jag tänkte:
"Då är åtminstone smärtan över." Tänk att slippa ta smärtstillande!
Att slippa ligga på soffan och gråta åt klämkäcka matlagningsprogram-
- och tänka på all mat jag inte lagar. Att slippa tycka synd om mig själv!
Tack! Äntligen börjar det kännas som om jag kan överleva.
Det är din förtjänst.
Han har mycket jobb framför sig, men höften borde hålla.
- Hoppas hans lidande är över. - Det är dag 30, va?
Ja, det stämmer. Dag 30.
Jag är... nervös.
Det känns bra, men det känns som att återvända från en resa.
Även om dieten är över tar jag gärna ostburgare och tequila.
Riktiga ostburgare.
När kaoset har lagt sig måste vi återvända.
Vi måste ta en andra titt och fråga oss själva...
...om kroppen går att lappa ihop.
Vi kunde foga ihop matstrupen. Den är så stark man kan begära.
Tack ska ni ha.
Om vi har gjort rätt så går det.
Vi kan stoppa blödningen...
...sy ihop skadorna...
...och göra kroppen hel igen.
Jag förstår varför vi gjorde det: för att bli starkare.
Det blev vi, tycker jag.
Det tog lång tid och det var jobbigt och sög-
-men vi har kommit långt.
Jag vet att vi har långt kvar, men... Jag älskar dig, Calliope.
Jag älskar dig. Ett liv utan dig skrämmer mig.
Världen är obegriplig, och jag vet inte vad jag sysslar med.
Det jag behöver är mitt ankare. Jag behöver dig.
Du är det enda jag behöver.
Jag är så glad att pausen är över.
De senaste trettio dagarna har lärt mig mycket.
Jag ville bara att vi skulle gå härifrån ihop.
Men så fort jag satte mig så kände jag mig kvävd.
De senaste veckorna har jag skrattat mer, gjort mer-
-och haft roligare...
Jag känner mig äntligen fri.
Genom att vara fri har jag insett-
- att det är kampen för att rädda oss som har sugit musten ur mig.
Jag vill inte fortsätta. Jag vill inte försöka rädda oss.
I stället för att älska dig så mycket borde jag kanske vara mig själv.
Jag borde älska mig själv, du borde älska dig själv-
- och vi borde älska Sofia i stället för...
Du förtjänar bättre, Arizona.
Det gör vi båda.
Mycket bättre än det här.
Bättre än att vara fången med nån som känner sig fången.
Jag vill att du också ska känna dig fri.
Men hur mycket vi än försöker...
...tvingas vi inse...
...att vissa saker inte går att laga.